Johanka z Arku
Francouzská národní hrdinka Johanka z Arku (Jehanne d´Arc) se narodila 6. ledna 1412 v 17 hodin v lotrinské vesnici Domrémy v selské rodině Jaquese Darca a Isabelly Romée. Měla tři bratry (Jean, Jaques, Pierre) a sestru Kateřinu. Johanka se narodila jako poslední a jelikož její otec preferoval chlapce, chtěl ji utopit. Navíc byli chudí a živit další krk bylo obtížné. Její matka ho ale přemluvila, a tak Johanka zůstala naživu. Nenaučila se číst ani psát a později, když diktovala dopisy králi Anglie Jindřichovi VI., se podepisovala křížkem, jak bylo tehdy zvykem u negramotných. Ví se však, že Johanka se naučila psát své jméno.
Její příjmení bylo různě komoleno a dodnes se jí říká Jehanne d´Arc, přestože její správné příjmení je Darc.
Johanka byla jako ostatní děti - dělala různé domácí práce nebo hlídala otcovy ovce, chodila si hrát s kamarády do lesa k jednomu stromu, o kterém si za mnoho let její soudcové vymysleli, že je začarovaný... Nejraději chodila do kostela, a protože měli dům hned vedle, mohla tam chodit kdy chtěla. S nadšením poslouchala vyzvánění zvonů. Když jednou kostelník zapomněl zazvonit, přišla za ním a vynadala mu! Prý mu slíbila donést nějaké dobroty, když správně bude dělat svoji práci...
Ani ve středověku nebylo chození do kostela mezi mládeží moc oblíbeno, a tak se na Johanku, která chodila denně ke zpovědi, dívali s podivem a někteří se jí posmívali. A že byla těžká doba - Francií zmítala stoletá válka. Burgunďané se spojili s Angličany a celá země ležela v krvi.
Jednoho slunečného dopoledne při hlídání ovcí, když jí bylo 14 let, zaslechla od kostela hlas, který ji volal. Byl to Archanděl Michael, jeden ze tří středověkých nejoblíbenějších svatých. Později slýchala i ty dvě další - sv. Markétu a sv. Kateřinu. Tito tři se jí pak začali zjevovat, pravidelně ji navštěvovali a říkali, co má dělat. Jak tvrdila sama Johanka, někdy k ní promlouval sám Bůh. Své hlasy slýchala tři roky.
Ze začátku jí radily dobré věci - jak se má chovat, poslouchat rodiče a dávat na sebe pozor. Později ale začaly mluvit o jejím vyšším poslání - Johanka musí vyhnat Angličany, zachránit Francii a vrátit ji zpátky do rukou božích. V tomhle je nechtěla poslechnout, protože se bála a nevěděla, jak by prosté venkovské děvče mohlo vysvobodit svou zem. Hlasy však naléhaly čím dál víc, proto se Johanka rozhodla a utekla z domova. Požádala svého strýce, aby ji zavezl do Vaucouleurs, za velitelem této pevnosti Robertem de Beaudricourtem. Pověděla veliteli o svém poslání, ale ten se jen naštval a vzkázal strýci, ať jí doma dá pořádně na zadek.
Vrátila se tedy domů. Ale ne na dlouho. Žena jejího strýce totiž právě porodila, a tak Johanka měla dobrou výmluvu, proč odejít k nim. Opět šla za Beaudricourtem a naléhala na něj, aby jí dal vojsko. Velmi dobře uměla jednat s lidmi, každého dokázala přesvědčit, takže jí nakonec uvěřil a poslal do Chinonu k francouzskému dauphinovi (korunní princ) Karlovi z Valois.
Ten si pro ni připravil zkoušku. Posadil na trůn místo sebe šaška a stoupl si mezi dvořany. Johanka z povídaček o Karlovi něco věděla, tudíž nebylo těžké poznat, že na trůnu nesedí on. Slyšela o něm říkat, že je stydlivý podivín s nosem pršákem. Když ho poznala mezi dvořany, uvěřili v ni. Pomohlo tomu také jedno staré proroctví o lotrinské panně, jež spasí Francii.
Ostříhala si vlasy, oblékla brnění, naučila se jezdit na koni, šermovat a zhotovili pro ni korouhev, na které byl zobrazen Ježíš, Panna Marie a andělé. Dlouho před tím, než poprvé usedla na koně, si o ní lidé po celé zemi povídali. Karel jí dal vojsko a vyrazila na Orléans, který už několik měsíců okupovali Angličané. Důležitým pomocníkem jí byl Jean d´Aulon - lučištník, který uměl číst a psát. Právě jemu diktovala všechny dopisy pro Johna Talbota, vévodu Burgundského a pro Jindřicha VI.
Všichni velitelé - lord de Dunois, vévoda Alencon, Jean de Metz, Gilles de Rais, Jean d´Aulon i zlostný kapitán La Hire - ji teď měli poslouchat, což jim nebylo dvakrát milé. Často dávala rozkazy bez jejich vědomí nebo šla do útoku aniž by se s nimi poradila. Říkala: "Vy máte svoje rádce a já mám zas ty své".
Svou horlivou povahou, přesvědčením a hlavně vírou zapálila oheň v unavených a hladových francouzských vojácích a osvobodila Orléans. Pro Francouze to bylo obrovské a nenadálé vítězství po těžkých porážkách v Azincourtu, Rouray a Crésy. Považovali to za zázrak a lidé začali Johanku uctívat jako svatou. Místo "panna lotrinská" si začala říkat "panna orleánská", později také "Jana z lilií", protože znakem na vlajce byly lilie. Často používala věty jako: "Raději dnes než zítra" a "Cesta je volná." Zakazovala vojákům klít a z bandy krvežíznivých mordýřů se stali vojáci zapáleni pro svoji víru k vítězství a pro svoji Johanku.
Následovaly další slavná vítězství u Patay, Meung, Beaugéncy, Tour... Ze všech krvavých bitevních polí si odnesla jen dvě zranění - střelili ji šípem do pravého ramene a později do stehna. Den před tím, než byla střelena do ramene, požádala jednoho z kněžích, aby jí požehnal a byl příštího dne pořád nablízku, protože bude zraněna.
Na všech místech, kam přijela, ji nadšeně vítali a všichni si na ni chtěli sáhnout. Několik matek ji dokonce požádalo, aby šla jejich novorozeným dětem za kmotru ke křtu, což Johanka dělala ráda, ale jinak jí její popularita vadila. Vyváděla jak vyšinutá, jak na ní všichni koukají, jak na ni sahají...
Konečně se Johance splnil sen - mohla doprovodit Karla ke korunovaci do Remeše. Při jejich příchodu zavřelo město, stojící na straně Angličanů, brány. Johanka dala tedy povel k útoku, ale než stačili dorazit k bráně, Burgunďané jim sami otevřeli.
Karel VII. byl slavnostně korunován za jediného právoplatného krále Francie a Johanka byla poctěna, když kráčela k oltáři po Karlově boku, což nebylo povoleno nikomu v historii před ní. Poté byli její rodiče i sourozenci povýšeni do šlechtického stavu. Karel byl chudý, a tak jim místo potřebných peněz nebo kuřat dal jenom tento titul.
Po dlouhých oslavách vyrazila do další bitvy - na Paříž. Slíbila svým vojákům, že město dobyjí než přijde noc, ale úspěch se nedostavil. Měla malou armádu, jen hrstku mužů a slíbené posily pět tisíc mužů Karel neposlal. On už tuhle válku nechtěl. Měl co chtěl - svoji korunu. Z nesmělého dauphina se stal sebevědomý odvážný král. Zbytek francouzských území chtěl získat nazpět pomocí vyjednávání s Filipem Dobrým, který v panování zastupoval svého anglického krále Jindřicha VI., kterému bylo teprve pár měsíců. Neměl už vojáky z čeho platit a Johančina soukromá válka mu byla na obtíž. Přál si, aby se vrátila zpátky domů, ale ona jako vždy tvrdohlavě odmítla. Bylo jí něco přes 17 let a její hlasy ji opustily.
Karel se domluvil s Burgunďany a ti ji u Compiégne koncem roku 1429 zajali. Zajal ji Jan Lucemburský (nikoliv český král, pouze shoda jmen) a uvěznil ve věži, odkud Johanka při pravidelné procházce skočila. Jako zázrakem se jí nic nestalo. Spřátelila se s Lucemburkovou manželkou a dcerou, které ho přemlouvaly, aby ji propustil. On už ale byl dohodnutý s Angličany a navíc dostal pěkný balík peněz. Přestože všechen francouzský lid i vojáci dali vše, co mohli - deset tisíc zlatých, Karel prý za ni nezaplatil.
Devět měsíců trval její soudní proces. Byla v okovech v Rouenské kobce, zatímco inkvizice si o ní zjišťovala všechny podrobnosti. Vyzpovídali všechny lidi z Domrémy, ale nikdo o Johance neřekl ani jediné špatné slovo! Jeden z vyslýchačů dokonce prohlásil, že by si přál, kdyby jednou takhle mluvili o jeho sestře!
V porotě zasedalo přes padesát soudců, mezi nimi i jeden z tehdejších tří francouzských biskupů - ten brzy prohlásil, že celý proces je fraška a chtěl informovat papeže, ale zavřeli ho. Dávali jí všemožné otázky a chytáky, ale Johanka odpovídala neohroženě a sebevědomě, až se začínali bát, že ji nebudou moci odsoudit.
Nakonec proti ní vznesli obvinění složené ze sedmdesáti bodů, které po přezkoumání učenci z pařížské univerzity zkrátili na dvanáct, protože to byly holé nesmysly. Angličanům naháněla strach. Nebylo zvykem, aby žena nosila mužské oblečení, krátké vlasy, byla tak odvážná a už vůbec ne, aby se oháněla mečem v ruce. Proto bylo jednoduché prohlásit ji za čarodějnici a kacířku.
30. května 1431, v pouhých devatenácti letech, ji upálili na hranici. Na náměstí ji dovezli v okovech na dřevěné káře, přivázali ke kůlu a nad hlavu připevnili potupný nápis:
"Johanka, která sebe samu nazývá pannou, je lhářka, navádějící lidi ke zkáze, čarodějnice a rouhačka protivící se Bohu a znevažující víru Ježíše Krista, nadutá modlářka, krutá bezbožnice, vyvolávačka démonů, odpadlice povzbuzující rozkol a kacířka."
Kněží nad ní drželi vysoký kříž, četli z Bible Pavlův list Korintským a odříkávali modlitbu na spásu její duše. Volala po kříži a jeden anglický voják se nad ní slitoval, svázal dva klacíky do tvaru křížku a podal jí je. Pevně křížek tiskla na prsa a volala Ježíše. Uprostřed, když Johanka ještě žila, začal oheň pohasínat, takže do něj přilili olej.
O jejích ostatcích se vyprávějí tři legendy:

1) Její popel hodili do řeky Seiny.

2) Na hromádce popela zůstalo ležet její čisté srdce, které nešlo upálit.

3) Lidé posbíraly její kosti a z generace na generaci, po staletí si je předávali, až se tyto ostatky dostali do rukou muzea. V současnosti se tyto kosti zkoumají a koncem léta by mělo být jasné, jestli skutečně patřily Johance z Arku.
O čtvrt století po její smrti požádala Johančina matka o obnovení procesu a její jméno bylo očištěno. Vyšlo najevo, že zaujatí soudcové neměli jediný důkaz pro vznesení takového rozsudku.
O pět set let později ji Vatikán prohlásil za svatou.      
                                 fotka z muzikálu Johanka z Arku

další fotky svaté Jany